_______________ "ПОПУТ АНЂЕЛА"
Ја сам Андрe. Андрe Моусах.
Имам 28 година, самац сам и грађанин САД. Париз је диван, но презаузет сам да уживам.
Послујем с Аргентином, Чилеом и мало с Кином. У САД баш не...
... но радо се опуштам у стану који гледа на Централ Парк. У Паризу пак имам пуно пријатеља
Очекивао сам да ће Французи бити одбојнији због Ирака, али нису.
Можда зато што сам тако сладак и волим забаву и жесток сам у кревету. Дакле, иде ми добро...
Искрено, није да се хвалим, ја сам добар момак. То је све што вам могу рећи о себи...
... својим амбицијама и сновима. Зато што лажем, себи и целоме свету. Стално!
- Говно јенкијевско! Не пушимо та срања! - Нисам Амер. Зелену карту добио сам на лутрији
- Из Марока сам. И не волим муслимане. - Зашто. Да немаш нешто против њих.
- Срање! Не туци ме! Објаснићу! Нисам идиот! - ОК. Имаш 10 секунди... - ОК.
... иначе бих отплатио годинама пре. - Хоћеш да кажеш да немаш кредитну картицу?
- Да имам, био бих ван овога. Управо тамо... - Умукни! Чим зиниш, распиздиш ме! - ОК. ОК.
Не схваћаш... Ни "ОК". Зачепи 100%. Капираш 100%? Ни реч. Само диши.
Тако. Добро је.
Амеру је најгоре да држи језик за зубима! А? Воли да стално меље.
Ни речи. Капираш! Зато, пажљиво слушај шта ћу рећи.
Мамоуд... Сећаш се г. Мамоуда?
Сећаш се г. Мамоуда? Дугујеш му 40.000 Еура! Не пишљивих долара. Еура!
Не платиш ли ноћас наћићу те. Сломићу ти прсте. Не упали ли, следе руке, ноге... - И глава.
- "Мала Алоуете..." - Знам ту песму. - До ноћас. До поноћи. Затим долази сутра...
... а сутра, ти си мртав!
'Ајде, видимо се. 'Ајде...
'Ајде, ко први до кола!
Две ствари ми посаше јасне. Морам променити живот, и да дефитинитивно, мрзим Париз!
Г-дине Франк!
Молим вас, г-дине Франк!
Г. Франк! Г. Франк, молим вас! Не, г. Франк, молим вас! Г. Франк!
Г. Франк, молим вас, г. Франк!
Не схватам, Андрe. Добар сам, упознам те са људима, позајмим новац. Шта добијем за узврат?
- Могу да објасним. - Ни речи, ни позив. Вучеш ме на Ајфелов торањ. Јел' изгледам ко туриста?
- Г. Франк, молим вас, нисте туриста. Објаснићу. Молим вас! - Ево, слушам.
- Лакше бих причао да ме спусти. Овако је мало незгодно. - 'Ајде са тим. Већ касним.
- Изгубио сам пасош, картице. Ишао сам у Амекс и... - Баци га! - Не, немојте, молим вас!
Објаснићу, објаснићу! Неее! Молим вас, г. Франк! Објаснићу! Неее!!
- Има још? - Плаћам вечерас! Мајке ми! - Жену не познајем. - Онда, свих ми живих!
Не знам...
- Како ћеш? До грла си у дуговима! - Не знам не занм, не занм. Овако не могу да размишљам.
- Имам свуда људе, знаш то? - Знам, наравно.
- Не покушавај побећи. - Не, не... Било би то ужасно глупо.
- Имаш времена до поноћи. - Хвала, г. Франк. Хвала, г. Франк!
- Баш сам срећан што вас видим, г-дине! - Добар дан, г-дине. Имате ли папире, молим?
Не... Не брините, Американац сам.
- Отказали сте своје картице? - Да све. Не могу подићи новац. Тешко је без њих, овде у Паризу.
- Ма 'ајде! Американ-експрес може издати за 24 сата. - Да, да, али треба да потврдим идентитет
- А не могу јер сам изгубио папире. - То је зачарани круг.
Уз то је и субота. Сви су ми пријатељи на излету за викенд.
- Улица Балдвин је на Менхетену? - Не, у Броклyну. 720/5. Треба телефон? - Не, имам га.
- Стварно? Имате га у компјутеру? - Као и три ваше осуде. - Стварно?
- Али не пише да су биле давно? Био сам млад... - Од пре 3 месеца? - Аа...?
Зар и то имате?
Баш паметан компјутер.
- Пише ли да је био неспоразум? - Пише "ПРОНЕВЕРА". 6 месеци условно.
- Да. Баш је тако. И жалићу се, чим се вратим. - Немоћни смо. Полиција преузима пријаву овога,
иде директно комесару, по чијем наогу ће вам бити издати привремени папири.
Слушајте ме г-дине. Ја сам грађанин САД, ког штити Устав. Моји преци су дали свој живот за њега.
И ценио бих да ми земља помогне. Имам право на помоћ у очајним ситуацијама.
Ваши преци су били Алжирци. Ако су се и борили, нису за америчку независност.
Ваша Зелена карта тражи поштовање и неких правила, која очито да нисте ни прочитали.
Јасно стоји: узеће вам се виза, будете ли чинили прекршаје и кривична дела.
У вашем случају, учинили сте обоје!
Ако Смем ли приметити, једина особа, која вама може помоћи, сте ви сами.
Сада изађите мирно, или ћу позвати осигурање.
Андрe! Имаш новац? Андрe, имаш ли? Андрe! Андрe!
- Шта... шта хоћеш? - Пало ми на памет... Канио сам...
Уморан сам. Даље не могу.
- Шта је проблем? - У говнима сам! Позајмио сам велик новац...
... али сам се прерачунао. Вратити не могу, а ако не платим, кокнуће ме.
- Да ли хоћеш и формално да поднесеш жалбу? - Не, што ће ми формална жалба?
Кокнуће ме, а то је два пута жешће.
Како ја ту могу да помогнем?
Помислио сам...
... да ме стрпате под кључ пар дана, само док не размислим.
Ово скривена камера, зар не?
На крају сам нерава а ви говорите о скривеној камери! Очајан сам! Јеб'о скривену камеру!
Затвори ме за услугу. Хоћу да се затвори Арапин без исправа. Зар то представља неки проблем?
У, у, у... Шта је!?
Свиње једне!
Кукавице покварене!
Каква сјајна полиција!
Дакле, пробудио си се? Е, па касно је...
Сам ћу да се убијем. Има да ме носите на души!
Свима се јебе за мене, ха?
Урадићу...
Јел' то желиш? Зашто си ме оставио?
Зашто ми никада не одговориш?
- Што ти радиш ту? - Па, исто што и ти.
Шта то значи?
Не, г-ђице! Нее!!
Не брини...
Стижем. Не брини, ту сам. Ту сам.
То је невероватно!
Ни могу ни јебено да се кокнем на миру! Немам чак ни мало мира да могу отићи достојно?
Недеља је ујутру! Зар не можеш да одмараш као и сви други?
- Нисам могла да спавам. - Могла си изабрати други мост! Зар ниси видела да је овај заузет?
- Смешно, пало ми је исто на памет. - Да, стварно. Умирем од смеха.
- Стварно желиш да скочиш са њега? - Имам исти проблем као и ти. - Сумњам? - Зашто?
Мене мучи глупост, ружноћа и бескорисност. Твој проблем се у то не уклапа.
Ма иста ствар, глупост и ружноћа... унутрашња.
- Можеш то да прикријеш, споља. - Немам шта да кријем.
Не верујем.
Реци ми, што ти да се осећаш тако лоше?
Млада си, лепа си... Можеш да имаш шта год пожелиш.
- А шта ја то желим? - Не знам! Нисам видовит! Ваљда богатство. Као и сви други.
Да трошиш новац наоколо... купујеш хаљине... то жене чини срећним.
- А ти? Шта те чини срећним? - Мало мира да дишем. Да се вратим у колосек. Види какав сам.
- Битно је изнутра, не оно споља. - Лако је теби, дивна си! А умрла би да те нисам спасио.
Која би умрла да је ја спашавам?
Ко би бре умро да нема никога да га спаси? Имаш цигарету?
- Нисам у фазону психологије, поготову не недељом. - Имаш право. И шта ћемо сада?
- Како мислиш? - Спасио си ми живот. Ваљда с разлогом.
Не, нисам размишљао, скочио сам нагонски. Не можеш оставити људе да умру само тако.
- Апсолутно. Па шта ћемо сада? - Ништа! Скини ми се бре! - Мушкарци! Баш сте сви исти.
- Увалите се, а онда нас одбаците! - Доста ми је! Није ми до свађе. Видимо се.
- Како ти је име? - Ангела.
- Ако те оставим, опет ћеш покушати? - Шта то? - Да скоћиш с' моста, како шта? - Има шансе.
- А да размислиш? - Зашто? - Како бре, зашто?
Зато што си...
Прекрасна си и изгубити те, била би огромна штета.
Ја сам свој живот уништио, па ми можда помогне спознаја, да сам спасио туђи.
- Ако би то урадила био бих ти захвалан. - Покушаћу. - Хвала. - Нема на чему.
- Да, здраво. - Здраво.
Зашто живот не посветиш неком циљу? - Ком циљу? - Не знам...
Сирочићима Индије, деци с' АИДС-ом у Африци... - Што да путујем далеко? - У праву си.
Сиромаштво је свуда... А што не помогнеш овде, у Паризу?
- Људима који би могли имати користи од тебе. - Као теби? - Па да... Не...
- Не, ја сам добро. - Да, ти си супер. Са моста си покушао да скочиш пре 5 минута.
Ако бих ти дала живот, знао би шта ћеш са њим?
Даш ли псу кост, хоће ли је знати искористити? Наравно. Знао бих шта бих са њим.
ОК. Прихватам. Твоја сам, сва.
- Зајебаваш ме? - Не. Твоје ријечи имају смисла Имаш право. Ти си добар циљ. Твоја сам, сва.
- Зајебаваш? - Ни најмање. Да почнемо куповином цигарета.
- И о-остаћеш самном? - Па, да... И радићу шта год хоћеш. Без поговора.
- Ти ме стварно зајебаваш! - Не. Што ме не искушаш? - Пољуби ме!
- Опет? - Не треба. Вјерујем ти. Вјерујем...
Па, можемо ли по пљугице?
- А да се најприје осушимо? - Цол.
- Ево, суво је. Дај ми своје гаће. - Добро је... - Дај, не стиди се...
... моје су суве. Кажем ти, много је удобније.
- Хоћеш ли? - Рекох: добро је. - ОК.
- Знаш, ово је женски ВЦ. - Је ли? - Нека господин иде на друго место.
- Који то? - Онај у клозету, коме сте дали гаће.
- Ох. Не дајте да вас спољашност завара. То је жена. - А, јел'? Са таквим гласом?
Изнутра је жена. Спољашност, не рачуна се.
- Шта је било? - Ништа. Женски разговори. Шта сада? - Сада... натраг на посао.
Добро. Али, зар не можемо прво на доручак? Умирем од глади.
- Избегавај израз "умирем"... од сада. - ОК. - Хвала.
- Можеш ли да се не кешеш о мене? Нисам на то навикао. - ОК.
- И да прекинеш то "ОК" чим зинем. - ОК.
- Хоћеш пола? - Не. Нисам гладан. - Једи! Требаће ти снаге.
Ох, види !! Онај иде на југ. Обожавам југ.
- И ја. Желео сам да се скрасим тамо некако, али... - Па, шта чекаш?
- Можда хоћу једном. - Што не данас?
- Данас баш није добра идеја. - Јесте. Упаднемо у воз и одемо заједно до плаже. Нас двоје.
- "Море се мрешка..." - Знаш ту шансону? - Напамет. - Па, идемо? - Где? - На југ.
Ми... Не можемо само тек тако да одлучимо и да одемо.
- Имам ја и других проблема. - Проблема? Могу да помогнем?
- Можда. - Супер. Што да радим? - Ништа. Држи се уз мене. - То је све?
Тако ће мислити... Мислиће...
... да смо...
... заједно. То ће их отерати. Почеће другачије да гледају, поштују ме. Разумеш? - Ни мало.
То је нормално.
- Хвала вам што сте ме примили. Знам да сте заузети... - Не кењај. - Пробаћу.
Ето, дужан сам вам. Вама није много, али за мене је к'о кућа.
- Чекам да ми посао у Аргентини крене, и ја... - Који посао? - Ма-маслиново уље...
- Зима је. Уља неће бити још за 5 месеци. - Истина. Уздао сам се у залихе али ми украдоше
Нико тамо нема шта да једе.
Али красти уље, глупо је.
- Ко је женска? - Која?
- Она? Партнерка. Па, Франк, да ти кажем... - Сад смо на "ти"? - Никако! - Него?
Рекох себи: "Франку не можеш платити, и било би уљудно да му понудиш део тог колача."
- Кунем се, имам златни рудник тамо. - КАко год да звучи, нисам заинтересован.
- Зашто? Посао ми иде сасвим добро. - Ти си пљугер. И оно мало што си успео била је срећа.
Драго ми је што се ниси оженио. Погледај се. К'о клошар, смрдиш на километар!
Нико ти ни милостињу не би уделио?
Опростите. Цео дан покушавам да средим ствари и нисам се обријао.
- Но, ако вама, када сте у шкрипцу... - Прекини, бре. Сам си за све крив.
- Па, имаш 6 сати да вратиш 30.000 или шаљем двојицу силеџија. - Двојицу силеџија?
Двојицу Босанца, тачније.
У том случају...
... да немате неки мали посао? Брига ме шта је, спреман сам.
Знам ја у чему би он уживао.
Само секунду, молим вас.
- Покушаваш да ме гурнеш у говна, или шта? - Са том причом не можеш се извући. Клошару.
- Клошар? - Што не питаш шта хоће? - Шта хоће? - Аха.
- Слушај ти, пусти ме да завршим овај дил... - Ти да завшиш дил? - Прекини, доста. Умукни...
Шта оно рекосте...? Г. Франк...?
Г. Франк...? Г. Франк...?
- Што не пустиш партнерку да говори? Паметнија је од тебе - Па добро. Нема проблема.
Ако хоћете да причате с' њом... Дође ми нешто к'о сарадник. Она или ја, свеједно.
- Хоћеш да поразговараш са мојим пријатељем? - Где 'оћеш да обавим "разговор"?
- Горе у студију. Тамо је мирније. - Савршено.
Ипак ниси блесав.
- Анђела, Анђела... тај тип убија... - Пссст !!
Пусти то мени. Понудићу му оно, што неће моћи да одбије.
Буди тих.
- Чекам те бре више од сата! - Сат? Трајало је 5 минута. Била јам баш добра.
Ти ниси скапирала ништа. Он је убица! Могао је да те овери!!
Мораш да верујеш да сам имала среће. Ево, ово је за тебе.
- Шта је то? - Папир, а има и слике. Зову га и новац.
- А моји дугови? - Дугови су прошлост. Сређено. Чист си. Можеш да дишеш, да станеш на ноге.
- Анђела, шта си урадила. Продала си мајку? - Никако! - Реци ми... Шта је било?
Ма, кога брига? Проблем је ријешен. Сада гледај напред, у будућност, хајде!
Ако је ово прљав новацн нећу га! Не треба ми!
- Шта је то прљав новац? - Ако си се продала да га узмеш, нећу га!
- Питаш ли се одакле лова, кад идеш на банкомат? - Из банкомата? То је машина.
Па, данас сам ја била машина... Узми тај новац и не пишај по мени.
- Признајем, помоћиће. Кол'ко га има? - Довољно да исплатиш Шпанца. - Ох, сјајно.
- Како ти знаш за Шпанца? - Сви знају за твоје дугове, јадни мој Андре.
- Нећу га! - Зашто га нећеш!? - Свакакве си прљавштине радила с Франком, а ја нисам макро.
- Како год ти кажеш! - Да, како ја кажем. Дај га!
- Мислиш нисам видео да му се набацујеш? - Набацијем? - Видио сам, како машеш бутинама.
- Ти си то видео? - Видео сам му по очима. Уопште није обраћао пажњу на мене.
То што си причао мора да је било баш интересантно.
Био је то језик бизниса, ОК. Са свим својим шифрама. Као говор тела.
Изиграваш слабост, а онда изненада нападнеш, одоздо!
Није то риболов. Имаш посла с' криминалцем, а понашаш се као клинац.
Још увек имам свој понос. Имам и принципе када си ти у питању.
Па што их се онда не придржаваш? Могао би лакше да са њим завршиш посао.
- Њима си могао да узмеш 10.000, тек тако? - Никада! Пало ми је већ на памет.
- Знаш, користити смеш цео мозак не само делић? - Грдно се вараш. Целог га и користим, ја...
... мислим сто на сат. И мислим да треба да ме оставиш на миру.
Па, мислиш ограничено. И мислиш да ме оставиш продаш стан, купиш карту и вратиш се у Бруклин.
- Како знаш за мој дуплекс у Бруклину? - Мансарда. Дуплекс је много скуп!
- Ааа, била је јефтина, али вредност јој је порасла...
Кога брига за мансарду и Бруклин? Није то проблем. Проблем је што стално бежиш. Бежиш...
... уместо да прикочиш, да удахнеш...
... пустиш кисеоник у мозак, да те усрећи... помогне да донесеш праве одлуке.
'Ајде, диши... диши!
Диши !! Ево, види, 'ајде...
Главу горе! Диши.
Диши, 'ајде, крени... Диши, почни, ето...
Облаци...
... птице... живот... свуда наоколо.
Диши...
Зар нисмо у најљепшем граду?
Како сам требао да средим Франка?
Само да му кажеш истину. То је све.
Какву?
Једину, коју не желиш да чујеш.
Дугујем новац запрљан сексом, дрогом. Никада га нећу вратити. Мрзим та срања.
Нећу да будем део тог срања. Не губим време са губитницима, као ти.
- Браво, Андре! - То сам требао да му кажем? - Ниси тако мислио? - Не можеш рећи што мислиш!
Зашто? Живот би био бољи, а ми би проводили време уживајући у Паризу.
- Можемо ли пловити на Батус Мочес? - Није време за то? - Није? А када ће то бити време?
- Кад будш при здравој памети, а ја не будем под стресом! - Само 5 минута. - Заборави...
... а и не знам да пливам. - Лажеш! Скочио си! - Нисам мислио. Сад сам се сјетио да не знам.
- За мене, молим те. Лепо те молим. - Не, не, и не. Заборави. Када кажем не, онда је то, не.
- Сањам о пловидби Сеном до Батус Мочеса. - Тако је романтично. - Мени је зло.
Сретна сам, Андре. Овде, овог тренутка. Спасио си ми живот, усрећио ме, испунио снове..
- Ето видиш, остварујеш и добро. - То пали само код тебе.
- Требали би да дођемо овде и ноћу. - А, не, апсолутно, не. - Бродови упаљених светала...
... лепо је видети, док вијугају низводно, као какве светле тачкице на води.
- Како мислиш: одозго? - Одозго. Са неба.
Хајде, опусти се мало. Напет си. Сав се набораш, када си напет, ево... као корњача.
- Још ниси имала проблем с' новцем. - Не. Никада га нисам имала.
- Шта? Проблем или новац? - Ни једно.
Срећан сам због тебе, јер ја вечито имам проблем са оба.
- Сада имаш да исплатитиш своје дугове. - Много грешиш. Дугујем пуно више од овога.
- Нема проблема. Само треба да нађемо још новца. - "Да нађемо још новца..."
- Пуцнеш само прстима, и ми га нађемо! - Малопре са убрала 20.000 за 5 минута.
- То је нешто друго. - Не, није. Колико би тебе то усрећило?
- Како то мислиш? - Твоји дугови. Колики су?
- Све заједно? - Па, да. Заједно - Појма немам. Не знам...
30... 35... с' каматом и 50 сомова. У говнима сам до гуше...
- 50 сомова? Ништа лакше. 'Ајде, идемо. - Где? - Тамо, где је музика.
- Зашто тамо? - Јер волим да радим уз музику.
- Како си? - Добро. - 'Оћеш да јебеш у клозету?
- Ти то без околишања? Могу ти знати име? - Не треба ти. Онда?
- ОК. - Колико си вољан да платиш? - Схватам. А зашто да платим?
- Што не платити за оно што нема вредност. - Мудро. - Онда колико?
- 500 франака. - 1.000, и све ћу сама.
ОК. Договорено.
- 1.000. - Зашто то? - Висока плавуша, рекла је да ти дам.
- Анђела? - Шта?
- Што радиш? - Погоди. - Не можеш... Нећу... Ја... Нећу да то радиш због мене.
- Мислила сам да ти треба лова? - Да, да, треба ми, али треба имати и морала?
Нећу то да радиш због мене. Већ сам ти довољно и од срца захвалан за љубазан гест...
... али, не, не, не могу ти допустити. - Ма дај, ништа страшно. - Наравно да јесте! Него шта!
- Престани кад ти причам и дођи овамо. - Слушај, радим то због себе, ОК...
... а ти ми чуваш новац да га не потрошим. Јел' може то тако?
Осећам се болесно овде. Није ми добро. Изиђи, па да нас двоје пођимо.
Слушај шта прича! Гони се, бре! Скоро сам готов, за пар минута!
Јел' то стварно? Не могу те тако оставити.
Андре, врати се у бар, иначе ћемо овде преноћити. ОК?
- Бићу за шанком. - Одлази !!
Хвала, г-дине.
- Вама треба да дам ово, зар не? - Готово је. - Не буди гад, само 5 мин. - Рекох, нема више!
- Ово ти је већ четврти пут! - Није! Био сам само једном. 3 сата већ чекам у реду!
Буди добар. Ево 1.000, а?
- Јеби се! Кажем ти, исцрпљена је - Исцпљена? Сви су је трошили. Један више-мање, нема везе.
- Али има! "Један више-мање" натерао ме да схватим. - Схватиш, шта? - Нећу да се потроши.
Нарочито, не због мене. Не заслужује то.
И не желим да буде са смрадовима као ти. Сада се чисти, док нисам изгубио стрпљење.
- Твој савет да говорим истину био је срање. - Ниси смео да га вређаш, уопште.
- Нарочито не његову маму. - Излетело ми је. - У реду је. Све си бољи. Говорио си из срца.
- Има да се убијем, ако ово овако настави. - Знаш, само губиш време кукајући.
Какву сам провео због тебе! Седим и изигравам ти макроа. Стидим се.
Радије би био на мом месту?
- Не. - Онда, прекини. Мислила сам да ће те новац ипак развеселити.
- Имаш га сада у џепу. Може бар један смешак? - Прво да платим дугове, онда смешак.
У шта бленеш? Отвори.
- Чуј, буди ми близу, за сваки случај. - Да пратим твоје бесане преговоре?
- Зашто уживаш да ме понижаваш? - И теби то иде од руке. - Престани тако да ме третираш!
- Третирам те као и ти мене. - Што те не пустих да се удавиш? - Молим. - Ништа!
- Не почињи поново! Умрећу од срамоте. - ОК. - И доста плеса - ОК - Овде ме сви знају. - ОК.
- Педро! Педро! - И кажем му: Хоћеш да ти дам и кошуљу с' леђа? - Педро..!
Е-хеј, "Шта има, Педро!!?"
Хеј, Педро...
- Шта се ради? - Имаш петљу да ми дођеш овде, после толико времена?
- Био сам у Аргентини, а мобилни тамо не ради. - А што си ишао? - Посао. Ниси знао? - Не.
- Сад знаш. - А да платиш дуг, јеси ли спреман? - Зато сам се и вратио.
- Стварно? - Да.
- Изненадио си ме. Хоћеш пиће?
- Пиће? - Зашто не? Са задовољством - Шта ћеш? - Вотка тоник, за мене. - А девојка, шта ће?
- Да одговорим или да лајем? - Само одговори. - Молим, исто.
- Донеси две тоник-вотке за моје пријатеље, молим. - Веома је лепа цура. - Да, знам.
- Упознали смо се на... у Аргентини. - Ох, врло плавокоса Латино.
- Ох, мама јој је... Швеђанка је. - Ох. Здраво. Зовем се Перо, или Пепи. Исто је.
- Ако хоћеш да радиш овде, није проблем. - Да одговорим Шпански или Шветски. - Како год.
Драго ми је да смо се срели. Лепо је кад цуре мешају у излогу.
Па, да видимо, колико ти дугујем? 17.000 плус камате, да заокружимо...
... 20.000 еура. Може? - Може.
- Повлачим све што сам до сада о теби говорио. - А Бога ми, јесам срао! - Поштено.
- Требао самда назовем бар једном, али биило је баш касно. - 6 месеци и није неко кашњење.
- Али, требао си позовати. - Да - Зар не? - Да. - Увек је лепо чути пријатеља, бар телефоном.
Стварно? Гануло ме је што тако мислиш.
- И још, добро изгледаш! - Сада сам боље. - Средио си се? - Да, да, сада сам у форми...
- Могу ти рећи, био си на врло танкој ивици - Знам то, знам...
- Знам неколико колега, који су ти чак и главу уценили. - Је ли? - Нисам ти рекао.
- Некорисно је. Пре бих умро, но да не исплатим своје дугове. - Преувеличаваш. - Мислим то.
- Јуче ујутру, сам се скоро кокнуо. - Ох...
Са моста...
Прескочио сам ограду... и... и скоро да сам скочио.
- Не говори глупости. Сада имаш девојку. Било би глупо оставити је. - Ох, не нећу, веруј ми.
Ћао, онда. Помоћи ћу да се вратиш у седло.
Имам коња на трци за 20 минута. Зове се Брут. 30:1... Имам и типа који дрогира фаворите.
Трчаће ко магарци. А мој коњ је под амфитаминима. Развалиће их.
- А шта ако их тестирају? - Имам ветеринара. Брут, бр. 7, трка 3. 30: 1. Гомила! - Ваљда...
- О томе ником ни речи. - Нема проблема. - Немој да нарушиш сразмеру - Не, не, веруј ми.
То је мој поклон теби, у знак срећног повратка. - Хвала, хвала ти Педро. Стварно.
- Брут: 7. у трећој. Покупи их, Андре! - Хвала.
Диего, све за моје пријатеље части кућа. Г-ђице...
Јеси ли видела? Како ме поштују кад си уз мене. Скоро да ми је јео из руке.
- ОК. И шта ћемо сада? - Лова... има да је згрнемо.
- Миами. Трећа трка. На бр. 7. Све! - Завршићеш на крају без лове. - Вратићу троструко, душо.
Хвала !!
Добро. Да погледамо.
' Ајде, 'ајде, коњче! Води! Води! Имао је право. Води!
Хајде, лепотане! Хеј, Схваташ ли. Гле, Шпањолац је имао право!
Само настави, само настави!! Стани, стани, стани, успорава. То је нормално. Мора да дише.
Настави само, 'ајде! Шта се бре дешава? То је Америчка техника.
Хвата дах, хвата дах, да набије брзину у финишу. Хајде, стигни их, 'ајде, 'ајде!!!
Превише је успорио. Ваљда тако треба.
Зашто сад хода?
Рекао је, број 7. Рекао је, да све ставим на број 7.
Ставио сам, све на 7. Победио је 1.
- Све изгубих. - Није ни чудо, коњ са таквим именом. - Како то? - Па, Брут. Цезаров посинак.
- Онај који га је убио. Нож у леђа. - Што пре не рече? - Требао си да пратиш наставу у школи.
Да...
- Зашто толико пушиш? - Где живим, пушења нема. Чак ни тајно. Ето, навукла сам се.
- Навућићеш и рак! Дај то овамо.
- Можемо ли на доручак? - Ја сам без кинте. - Нема фрке. Задржала сам ја нешто...
... за случај да посао пропадне. - Дај ми то.
Није сигурно у овом кварту.
- Хвала. - Помоћи ће ми да се вратим? Да, хоће! Не могу да верујем. - Ни ја.
- Немаш кроасане тамо где живиш? - Не... Јел' ти пре "помагао да се вратиш" - Не, наравно.
- Добро, а што си мислио да се одједном промио? - Ето тако... - Зато јер тио је ласкао.
Добро, зајебо ме. Насео сам. Срећна си?
- Уз слабо самопоштовање, ласкање те потопи. - Потопи? - А-ха.
- Када сам се потапао за тебе, ниси мудровала. Зашто ме натежеш? Држиш ми ту предавања...
- Ко си ти, уопште? Како си ми упала у живот? - Нисам упала. Пала сам са неба.
- Не, пала си са моста. Сећам се. - Ја говорим, пре тога. Пала сам са неба.
- Како си бре пала са...? Из авиона? - Не. Са неба. Из раја.
Тамо ја живим.
- Ја сам Анђео, ако ти је драже. - Анђео?
- Прави, правцати. Са великим белим крилима, и тако то. - О, јел'?
- Па гдје су ти сад крила? - Мислиш да треба да их имам и у кафићу? - А анђео пуши к'о Турчин?
- Шта то има везе? Бесмртна сам. - ОК, ОК... Анђео си. Имам отворени ум. Добро, Анђео си?
- Добро, капираш... Не могу да те повредим. - У реду. Па, како је горе? Чега има?
- Ништа посебно. Рутина. - Што ми не причаш, како су те покупили тамо?
- Не вјерујеш ми? - Анђела, плавуша у минићу, која пуши к'о Турчин није моја идеја анђела.
- И још нећеш да покажеш крила. - Јебо крила. Прво: не могу овде да их ширим, превелика су.
Друго: Кад их раширим, морам да одем. Задатак је завршен.
А обзиром какав си буздован, сумњам да је задатак завршен и да ће то бити ускоро.
- Какав задатак? - Да ти помогнем. - Па што ме стално уваљујеш у говна!
Сам се уваљујеш у говна. Лажеш и мислиш да је истина. Лажеш и то не мало него дивовски, ето.
Свега се бојиш. Бојиш се ту, бојиш се тамо. Ко затворена си шкољка која се боји мора.
- Шкољка? Долазиш с' неба да ми то кажеш? - Помажем да схватиш како функционишеш изнутра.
- Да спознаш ко си и да то прихватиш. Па, јеси ли прихватио? - То је све? - Довољно је!
- Ти си неки психоаналитичар? - Не плачаш 100 еура на сат.
Да, у реду, дакле, ти си Анђео... па си сишла са свог облака и радиш задатак?
- Мало поједностављено, али више-мање, да. - А неко ти викно: "Анђела узми случај 12737"?
Не, немаш избор случаја, узмеш што ти дају. Када би анђели почели да бирају случајеве...
... диспечери би полудјели. - Ах, да. Њих треба мазити. И узмеш случај и даље?
Па, када добијеш задатак, идеш у гардеробу. А то је оно најбоље.
- И какву си оде'у одабрала? - Као дроља. - Лепо ти стоји. - Хвала.
Све сам углавном све радила, па сам помислила да треба покушати и једном нешто необично.
- Јел' дуго ово радиш? - 300 година, отприлике. Још сам млада.
Што се смејеш?
Невероватно је то што причаш. До сада нисам срео цуру са таквом маштом.
Требала би да пишеш књиге и енциклопедије. Обогатила би се!
- Још ми не верујеш? - Не.
За анђела нема ништа горе од тога да буде одбачен и врати се не обављеног задатка.
Немој да цмиздриш, 'ајде.
Схваш, толики сам кретен, да ми небо шаље дрољу, да ми реши проблеме.
- Па где је ту проблем? - Ми на земљи верујемо у оно што видимо. Свет нам је материјалистички.
Уз све сателите, науку, ТВ, људи више не падају на чуда. Треба им доказ.
Јел' имаш неки доказ?
Сви мушкарци су исти! Стално траже доказ или уверавање.
Па сама се жалиш, како немам самопоуздања.
Добијем ли поверење у тебе, можда ћу га добити и у себе.
- Немој никоме рећи? Не желим да ме избаце због тебе. - Кунем се. - Псст. Без заклетви.
Обећавам.
- Је ли то довољно? - Како, како си то извела? - Тражиш доказ, дам га, а ти још не верујеш.
- Како си то извела? - Ти си идиот! Не треба ти чудо да ти отвори памет. Треба ти бушилица.
Нисам видео као си то урадила, са цигаретом. Нисам био концентрисан. Нисам гледао.
Анђела, љубазно те молим, можеш ли да поновиш? Молим те, само још једном.
Конобар! Још једну кафу и тоник-вотку за г-дина, молим. Хвала.
- Зашто ја? - Не правим ја распоред.
Ваљда си изнутра добар, а то још не знаш. Овде сам да ти покажем. Твој сам одраз...
... твоја замисао. Ја сам ти.
- Шта, ја сам дроља двометрашица? - Да, јеси. Изнутра.
- Нисам бре жена. - Да, јеси, пола. Чак си више жена него мужеван.
То објашњава твоју осећајност, твој дух... То су женске особине. Мушкарци су ловци.
Али, ти ниси за лов. Задржао си само лоше мушке особине. Лажи, амбиције, страх од неуспеха...
... страх од брака, од љубави...
- То, то све видиш у мени? - Све. И да ти кажем, изнутра си супер, да умреш.
- Можда је спољашност мој проблем. - ОК. Идемо онда споља.
- Јел' то је моје! Губим ли перје, са леђа? - Шта? - Перје...
Треба ми калцијума. Морам да једем.
- Сир је добар за калцијум. - Дупли сир, дупла салата и дупла шунка, молим вас.
- Не гледај ме тако гладно, као да ћеш ме појести. - Опрости, само сам...
- Немам баш навику... да будем са неким. - Па, време да научиш. - Да, знам.
- Цео живот сам у говнима. Нисам никога имао да ми помогне. Никада - Јеси ли и сада у говнима?
- Зашто? - Јер више немаш такво оправдање.
- Хвала. Може мало сенфа, молим? - На крају је шанка. Бесплатан је. - Хвала.
- Може салвета? - Да. - Хеј, сенф је гратис. Сендвич је 8 еура.
- На шанку је било 10 еура. - Ево... Нема 10 еура!
- Види да није пало... - Нисам ни имао 10 еура. Бре, не петљај с Румунима. Има их пуно! Плати!
- Те трикове чувај за туристе, ја сам из Париза. - Плати !!!
- Плати! Иначе жив одавде нећеш! Јасно? - Смем ли да се укључим?
- Па, сада је много боље. Па, колико дугујем. - Ја частим. - Хвала.
Видиш како је?
- Срање. Не можеш да видиш своју мушку страна? - Зашто тако реагујеш, Андре? - Шта сам урадио?
- Шта је ово? - Одакле ти? - Зашто му ниси платио са тих 10 евра?
- Да причамо касније? - Дала сам ти 10 евра Што ниси платио? - То је све што имамо. 'Ајде.
- Губиш време, а губиш и новац! Сав си пук'о и пун рупа! - Слушај ти... - Жена сад прича, ОК?
Завежи! Ти си као онај који узима још хлеба да би појео сир, па још сира да би појео хлеб.
А Французи пију још вина да би појели оба и чуде се што им ручак траје до 3 поподне!
Правиш ме будалом? Не волим сир. О чему бре ти причаш? Решавам проблеме најбоље што умем.
Али ти то не разумеш. Скачеш с моста, јебеш се ским стигнеш, пушиш к'о Турчин и нема проблема.
Не помаже ти да исправиш грешке, тиме што ме критикујеш.
Добићу плаво око гуше! Што све интелектуалишеш? Све време то ради.
- Само ти показујем механизам, по коме увек упаднеш у говна. - У праву је. У говнима си.
Не мешај се. Пусти да ово средим, ОК. Са вама ћу после.
Шта то радиш? Мислио сам да си дошла да помогнеш. Што ме стално рушиш?
- Рушим? Био си на врху? - Да... можда не, али идеје су ми здраве - А чему онда скок са моста?
Ево, опет она! Хоће да експлодирам. А шта је био договор? Да ћеш да ме пратиш и ћутиш!
- Истина... У праву си. - Па, онда...? Ти си жена. Има да ћутиш. ОК? - ОК. - Не.
Нема више ни то. Има да ћутиш 100%, ОК?
Свих 100% !!
Па, јел' готово? Можемо сад наш посао?
- Анђела, знаш ли да играш: "Следи Вођу"? - Обожавам! - Вођа каже, разби ове пизде. - ОК.
- Ето мало мира и тишине. - Па, шта ћемо сада да радимо?
Ни речи. Сада ћемо да одемо...
... у том правцу.
- Анђела, желим да знам више о теби. Твоју прошлост док си била на земљи. - О, јел? - Да.
Стварно ме занима, каква си била као клинка?
Живели смо у париским солитерима. Била сам најстарија од осморо. Ја сам их све подигла.
Мама нас је оставила, када сам имала 15, а тата пио од јутра до мрака.
Водила сам их у школу, а после сам радила у бакалници, за храну.
- Умрла сам од рака јајника са 23 године. - Јаднице, па то је ужасно!
То није живот. Ееех...
Мислио сам, само ја имам проблеме. Треба да престанем да кукам.
- Шта је смешно? - Гуташ све, к'о риба. Верујеш у све. - Није била истина? - Не...
Не. Из средње сам класе из Њу Џерсија. Тата радио за УН...
... а мама је радила на односима за јавност и зближавању са људима, на коктел-партијима.
За 16-ти рођендан добила сам нови Фепари и забила сам се у први зид...
... да би ме тата најзад приметио барем на сахрани.
- И шта је истина? Који је био твој живот? - Онај који ће ти највише помоћи.
- Не знам. - Могу их измислити хиљаду. Али је сигурно, твој остаје исти. То мораш прихватити.
Схватам, схватам шта причаш. Радим на томе.
Ипак, желим да те упознам. Ко си била... пре?
- Не знам ко сам. - Како не знаш? У рају си. Мораш да знаш боље од било ког другог.
- Немамо приступ својој прошлости. Та ствар је врхунска тајна. - Стварно?
То је безобразлук!
- Узнемиравају те моја питања? - Не. Чим се интересујеш за мене, почећеш и за себе.
- Не занима ме! - Да, занима те. Згодан си, паметан... - Прекини да кењаш? - Али јеси...
- Часна реч. Унутра је то, али ти то не видиш. Не пушташ ван. - Знам, знам...
- Није лако. - Јесте лако. Хајде, показаћу ти.
Погледај у огледало. Шта видиш? Погледај се у огледало. Реци, шта видиш?
Видим...
... предивну дјевојку. - Хвала. А поред ње, шта видиш?
- Не знам. - Добро. И то је напредак. - Мислиш? - Да. Пре када си гледао видио си само говно...
... сада бар не видиш ништа. Сада, морамо нешто, да испунимо празну љуштуру.
Не можемо је оставити такву. Погледај тамо. Испред себе. Има ли шта интертесантно...
... на том згодном лицу?
- Па, не баш. - Добро погледај, у своје очи. Шта видиш?
- Па... Доброту. - Да, има је. Много. Шта још?
- Нису ми баш ружне. - Лепе су, тачније. Дивне су. И шта још?
Можда...
... мало доброте? - Да, пуно!
- А љубави? - Да.
- Пуно љубави. Можда превише. - Ако ти је превише, избаци је.
- Реци да ме волиш. - Пардон? - Не волиш ме? - Да, много. Што питаш?
Мислим, осећам извесну склоност ка пријатељству и могло би да је...
Волиш ме, или не?
Од првога дана.
- Од прве секунде. - Па, онда реци то.
- Те-те-тешко је. - Знаш ли зашто? - Не. - Јер нико то теби није рекао. Тачно?
Тешко се волети, када не видиш свој одраз.
Волим те, Андрe.
Ето, твој разлог да волиш. Па, на тебе је ред. Напред.
Волим те, Анђела...
... или како год да се зовеш. - У праву си. Понови, без мог имена.
Волим те.
Добро. А сада, погледај себе у очи... и реци.
- Не могу. - Наравно да можеш. Погледај своје тело... Недостаје му љубав, вера...
Не видиш да заслужује бригу, бар мало? Дај, не одбацуј своје рањено тело.
Све је време патило у тишини, без имало незадовољства.
Реци му, колико је важно...
... и да има своје место. Дај му оно што заслужује.
Волим те.
Поносим се тобом, Андре.
Па, можемо ли јести? Гладна сам.
Ти бре, само мислиш на јело. Једеш без реда.
- Е, држи се своје улоге, молила бих. - У реду.
- А како ћемо платити рачун? - Прањем посуђа. - Завршићемо у ћорки. Већ имам 6 месеци условно
- Провешћемо Божић у затвору... - Не кукај, него уживај.
- Доброн је вино, а? - Које је? - Шaтеу Шевал Бланц.
- Шевал Бланц? То је 1.000 еура боца! - 1.500. Најскупље са листе.
- Ужас, ужас, фуј. Није баш време за те скупе.. - Бавиш се маслиновим уљем! - Знам, али мало..
- Ваљда имају и неко добро по разумној цијени. Ево, Сент Шигнан '98. 100 евра. Пријаће ти.
- Конобар! - Да. - Шта то радиш? - Па, да га пробамо.
- Молила бих Сант Шигнан 1998. - Свакако...
... баш дозрева. Богат укус, пун буке, добро вино и сјајан избор. Мени најдраже.
- А да ли држите од пола литре? - Не. Овде су само на литар.
- Ти си бре скроз сишла с' умаи! - Само хоћу да уживаш. - Јел' ти то задатак? Да уживам? - Не.
Морам те научити максимум, а времена је минимум. Да опет не пробаш скок са моста.
Намераваш да платиш прцањем у клоњи, да знаш да нећу чекати за шанком.
- Прцањем? - Не фолирај се. Био сам пред вратима. Видео сам.
Видео си или си чуо?
- Анђела... - Шта је?
- Шта радиш? - Погоди. - Нећу то да радиш. - Шта? Новац ти не треба?
Треба ми, али то је неморално. Захвалан сам на гесту, али то није у реду. Уопште!
- Не брини. Ништа страшно. - Наравно да је страшно. Прекини. Реци му да изиђе па да идемо.
Одбиј бре сероња. Јоч који минут и готов сам!
А-а Франк? У канцеларији... Шта си урадила?
- Ниси ваљда то? - Ма не, зезам се.
- Паде ми камен... А, одакле ти новац? - Ааах...
- Ниси ваљда то? - Одлучи шта ти је драже? Шта би ти волео?
Да сад пођемо.
- Само за једну ноћ? - Да. - Добро...
Па...
- Имате ли... пртљаг? - Да. Један. Напољу.
- Боље ти је? - Да. Ваљда. - Долазиш у кревет?
- Гледам мјесец. - Неће побећи. Гледај сутра. - Париз је предиван.
Нисам видио, до сада. А испред носа ми је.
- Анђела? - Шта?
- Мислим да те волим. - Ма, не! Фали ти љубави и хваташ се прве особе. У овом случају, мене.
Не. Уз тебе се осећам дивно. Свиђа ми се како ме мењаш, без да ми судиш.
Осећам неку милину. Дуго то нисам осетио, ако сам уопште икада.
- Само си напаљен. - Нисам напаљен. Добро, можда и јесам. Али, ово је јаче, и топлије...
- Ола-ла, доста сентименталности. 'Ајде, долази у кревет... - Шта бре то радиш?
- Не свиђам ти се? - Да, свиђаш. Али, не желим да карам. Желим само да се волимо...
... па тек када се ослободим... онда. - Обавести ме.
- Биће убрзо. - 'Ајде бре, долази у кревет.
- Не могу да спавам док ти медитираш о тужним стварима. - Уживам у соби...
- Невероватна је. Како ћемо је платити? - Договорила сам се са рецепционаром.
- Како то? - Клади се на коње. Дала сам му тип за погодак. - Лажни тип.
- Не, добиће 10.000. - Знаш резултат трке? - Не само те. Сваке.
- Па што ми не рече, када сам се кладио? - Јесам, ал' си тада си још био глув к'о топ.
А и не смем откривати те ствари. Забрањено је.
Ако је забрањено, зашто си... зашто си ми рекла да си анђео?
- Нисам требала. Ето... - Али, зашто јеси?
- Шта то радиш, Анђела? - Идем до твог пријатеља Франка.
- Ка-како... У сред ноћи. Зашто? - Ти си тај што ћеш му објаснити. Хајдемо.
Идемо до њега а ти мељи. Реци му, шта ти је на уму. Тако ћу моћи да се вратим.
Анђела...
- ОК. Шта да кажем? - Опет ти. 5 пута ти рекох Истину и ништа сем истине. - Истину. ОК. У реду
- Боли ли те ту? Грчиш се? - Мање, али ипак... - Избаци то, једном за увек.
- Шта је споља, није и унутра. Разумеш? - ОК, схватам, схватам... А онда?
Онда... чист си изнутра, и само треба да се испунити.
- Анђела, хоћу да све урадим, али са тобом. - Дај... опет почињеш. - Анђела, волим те.
Све видиш, све осећаш... Како не осећаш и нешто тако једноставно?
Прибери се, преклињем те. Баш овде...
Шта осећаш?
- Осећам нешто, али... - Ја осећам исто што и ти.
Сада знам како се то зове.
Добро... Сада идемо до Франка. Ово се баш отело контроли.
Што ако то сада и израсте у нешто?
Као истина, на пример?
Стварно ми је доста, Анђела.
Препун сам неуспеха...
... препун лажи...
По први пут желим бити испуњен истином.
Да кажем оно што осећам... што год да то било.
- Ти знаш шта ја осећам, Анђела? - Умукни...
Па, није добар тренутак да ми станете на пут.
Па, извините што узнемиравам. Андре има нешто да каже, а и мени је доста и хоћу одавде.
- Молим? - Ко је та жена? - Умукни. Спавај. Амдре, дођи. Ту је, у кревету.
Који се то ђаво дешава?
Не мислиш ваљда да их располовиш? Врата, телохранитељи...
- Знала си да је ту. Добићеш отказ. - То је мој проблем, ОК.
Само мој. Ти се покрени, реци шта имаш, па идемо.
ОК.
Андре... Андре...
Нећеш ме убити?
Кафа ти није лоша, Франк.
Андре... о-о-опрости ми. У-у-увредио сам те. Био сам глуп.
- Сад смо на "ти"? - О, не, не, нипошто, не!
И-и-искористио сам те, н-н-нисам смео. Т-т-то је б-б-било подло.
А шта мислиш да радимо посао заједно, ако имаш времена... Преклињем те.
Андре... немој ме убити...
... молим те, немој ме убити.
Жалим што сам од тебе позајмљивао. Била је то велика грешка.
Нисам требао ићи у твој срање-клуб. Коштао ме Времена, новца и скренуо ме са посла у Паризу.
Нема шта да се уради. Ако сматраш да си говно, говно те привлачи. Такав је живот.
Зато смо се добро и слагали, на почетку. Уживали смо презирати један другога.
А онда је у мој живот ушао анђео.
Прекрасна жена која ми је отворила очи.
Сјајно је када успеш да прогледаш.
Могу да видим излазак сунца над Паризом...
... и мала светла на улици, једно иза другог.
Све могу да видим...
... захваљујући њој, тако љубазној, да ме никада није осуђивала.
Волела ме је таквог какав сам...
... иако нисам бог-зна-шта.
Стварно ми је драго због тебе, Андре, Заиста... Нећеш ме убити, а?
Не... Сажаљевам те.
Видиш Анђела, урадио сам то први пут у животу... Анђела?
Анђела...
- Анђела! Анђела, где си кренула? - Ма пусти ме... - Не можеш то да ми урадиш !!!
Анђела, стани! Урадио сам што си рекла. Празан сам. Скроз празан.
Можемо заједно да изаберемо чиме да се напуним. Може и добрим стварима. Ти одлучи.
- Довољно си велики да сам одлучиш. - Не желим сам да одлучим! Хоћу с тобом.
Волим те. Желим с тобом да живот проведем. Одеш ли, биће страшно, вратићу се на почетак.
- Одеш ли, све ће бити узалуд! - Јеби се! Ради шта хоћеш! Рескирала сам због тебе...
... и сигурно ћу добити отказ. Учини ми услугу, не засеравај све. Живи како треба да живиш.
- Анђела... Анђела, али ја хоћу да останем са тобом! - Нећеш...
Већ знам твој живот у срцу.
За 2 месеца имаћеш највећу компанију маслиновог уља у околини.
Упознаћеш Катарину, привлачну адвокатицу, и бићеш отац троје дивне деце.
Хоћеш да ти кажем и њихова имена? Каква ће ти деца бити у школи?
- Зашто сада плачеш? - Јер, јер ја сам створена за сусрете, а не за растанке.
- Је ли то довољан одговор? - Анђела !!! Слушај ме...
- Учинила си нешто огромно. Бићу ти вечно захвалан. - Не користи речи које не разумеш!
Анђела, чуј... Пардон... Опрости ми...
Научила си ме нечем битном. Никада не лагати.
- Да. То је најважнија ствар. - Па што онда то не примениш код себе!!
Анђела, Анђела, стани !!! Слушај! Погледај ме! Погледај ме у очи !! Погледај ме...
- Пусти ме. - Знаш шта ја видим у твојима? Жену која не жели да оде...
... којој је дозлогрдило да се пита, ко је.
- Ни теби нитко није пружио љубав или си заборавила. - Ућути. - Волим те, Анђела.
- Ућути. - Волим те. - Ућути... - Не могу да живим без тебе. - Зашто да живиш самном?
Знаш ли шта би добио? Добио би само анђела спаљених крила! Палог анђела!
Брига ме! Волим те каква јеси.
Ни сама не знам ко сам! Немам прошлост. Схваташ ли?
- Знам, знам... знам. - Како мислиш да могу нешто да постигнем, ма шта то било...
... ако не знам одакле сам? Појма немам одакле сам! Појма немам!
Знам... Знам... Знам...
Знам да немаш прошлост.
Допусти да ти бар пружим будућност.
- Шта да радим? Боже... Шта да радим? - Анђела...
... бар једном њега не мешај у то.
Анђела шта се догађа? Шта је Анђела? Анђела, шта то радиш?
Анђела...
- Анђела! - Морам поћи Андре. Време је - Не иди преклињем те. Волим те. - И ја тебе, Андре...
- Морам да идем. - Неее!!
Анђела... Анђела !!!
Нееее !!!
- Не !! - Шта радиш то !! - Анђела, Анђела, не !! Не, Анђела !!
- Анђела, волим те! Анђела... - Не, Андре, не...
- Пашћемо !! - Неее !!
Срање...
Зовем се Андрe. Андрe Моусах. 28 ми је година и слободан сам, потпуно.
------ К Р А Ј ------ (Превод: ПОПеску)